![Готови герои. EZxKVDE](https://i.imgur.com/eZxKVDE.png)
↳ Добре дошли!
!
![Готови герои. Vd5Gyku](https://i.imgur.com/Vd5Gyku.png)
Log in
![Готови герои. INhxvfC](https://i.imgur.com/iNhxvfC.png)
Latest topics
![Готови герои. Pyrh8MP](https://i.imgur.com/Pyrh8MP.png)
![Готови герои. KTeTdGJ](https://i.imgur.com/kTeTdGJ.png)
Готови герои.
5 posters
Tomorrow People :: Герой :: Досиета
Page 1 of 1
Готови герои.
В тази тема можете да пускате герои, от които новите потребители могат да вземат ако желаят.
Last edited by Camille. on Fri Jan 31, 2014 10:16 pm; edited 1 time in total
Camille.- Bad ass admin
- Posts : 506
Join date : 2014-01-13
Re: Готови герои.
![Готови герои. Tumblr_mzxyf36Hk51s772bto2_250](https://31.media.tumblr.com/a950d98a9e4d49957fbbd68e58230e31/tumblr_mzxyf36Hk51s772bto2_250.gif)
Препоръчителен лик: Cece Frey
1.Име;Анабел Макафи
2.Години;20
3.Професия;Танцьорка
2.Години;20
3.Професия;Танцьорка
4.Раса:Човек
Казват,че времето лекува.Това бил цярът способен да заличи всичко.Казват,че раните зарастват и оставят след себе си едва забележими белези.Нали знаете..Хората говорят.Има толкова неща които бихме могли да кажем за времето и раните.Как избледняват,как се забравя....Всичко накрая става по-добро.Щастливия край,любов,пиршество.Всички се събират заедно около огъня и пеят “Walking on sunshine”..Това скъпи мой са...ГЛУПОСТИ!
Казват,че времето лекува.Това бил цярът способен да заличи всичко.Казват,че раните зарастват и оставят след себе си едва забележими белези.Нали знаете..Хората говорят.Има толкова неща които бихме могли да кажем за времето и раните.Как избледняват,как се забравя....Всичко накрая става по-добро.Щастливия край,любов,пиршество.Всички се събират заедно около огъня и пеят “Walking on sunshine”..Това скъпи мой са...ГЛУПОСТИ!
Искате ли да знаете истината?Няма зарастване,няма лек наречен време....Защото в нас винаги ще живеят спомени.Спомени отварящи раната,която е спряла да кърви за миг.Само един миг утеха,за да може един спомен да те срине отново до основи.Такъв е живота,несправедлив кръговрат.Болка,отчаяние,разочарование.Не при всички е така,разбира се...Съществуват и онези Богоизбраните.Хора обсипани от щастие.Щастие,усмивки,пари,любов,приятелства.Те имат всичко и получават всичко,не..Не,защото са се потрудили или защото наистина го заслужават,просто защото го получават и докато аз и ти....А може и да не сме само ние...Но докато някой от нас се борят с нокти и зъби за къшей хляб,те са с усмивка на лице обяснявайки кой вчера масажира слепоочията им,докато един от нас...Простосмъртните правеше педикюра им...И,докато четете това в главата ви се появява име или просто лице,лице което тайно,а може би не чак толкова тайно ненавиждате.Не..Не му завиждате,а го мразите.Чиста омраза,която ви кара да изпитвате агресия.Всеки познава поне един такъв човек....Това са хората които всеки ден ни мачкат...И това не е случай или два.
Вероятно се питате „Защо м*мка му пишеш това?!?”Ами,защото не е задължително навсякъде всички да са щастливи и да имат много пари.Не е задължително сърцето ни да е пълно с позитивни и щастливи чувства и емоции..Били те истински или написани между няколко реда.
Анабел Макафи.Малката сестра на Хелън Макафи.Момичетата на Джеймс Макафи.Имена,които нито сте чували,нито могат да породят у вас нещо повече от „Хайде по-бързо”...Нормално,не очакваме аплодисменти и награди.Просто разказваме една история без начало и без край.
2001 г.Престрелка на улица Странд в Лондон.Заглавията крещяха с главни букви,полицията не знаеше какво се случва.Касапница,кръв и смърт навсякъде.Какво ставаше?Група гангстери започнали престрелка срещу семейството на писателя Джеймс Макафи,автора на един от най-добрите бестселъри с наименованието „Мафията днес-свободата утре”Бивш мафиот-ако съществуваше такъв,оттеглил се в името на семейството си,извадил черните ризи на Британската мафиа,засегнал дълбоките й корени произлизащи от далечната Русия.Мъжът усмелил се да каже истината.Джеймс Макафи пътувал с двете си дъщери и съпругата си към провинцията за Коледните празници.Отваряйки вратата на колата чул странно тиктакане,предизвикало в него шок.Спирайки жена си и дъщерите си да се качат,секунди по-късно автомобила бил взривен,а жена му паднала мъртва до колата,заедно с няколко минувача.Джеймс вдигнал малката си дъщеря на ръце и хванал ръката на другата дърпайки ги на далече от взрива.Бягството му обаче било спряно от звука на изстрели.Обръщайки се,да види какво се случва бива улучен в коляното от най-близкият стрелец.Бивш негов познат,а може би и приятел.Джеймс пуснал дъщеря си Анабел да стъпи на земята и дръпнал нея и Хелън,зад гърба си.
-Момичета,бягайте!-извикал.Изстрелите започнали отново,куршум след куршум се забивал в гърдите на мъжа.Писъците на децата може ли да заглушат дори самите изстрели.”Татко!Татко!”се чувало отново и отново.Плачейки децата седели по средата на улицата,а секунди по-късно престрялката спряла,звукът от сирените на приближаващите се патрулки озвучил улицата,а децките писъци не преставали.Малката Анабел се спуснала към баща си хващайки ръката на вече мъртвият човек.Тя не търсела сестра си,която лежала поразена от един куршум на студената земя.
-Ани!-плачело детето.Анабел,вдигнала главичката си търсейки с очи сестра си.Нов писък се откъснал от слабите й гърди.Затичвайки се към сестра си Анабел не виждала нищо друго освен нея.Нечии ръце обгърнали детето преди да успее да стигне сестра си...
Годините и времето минават бавно,а може би бързо..Зависи как ги живеете.Ако живеете добре,охолно и взимате от живота с пълни шепи...Браво на вас,но за двете сестри Макафи не се появи нито миг щастие след онзи злощастен ден.Хелън Макафи и до ден днешен е в инвалидна количка,загубила разсъдака си.Приютена в един манастир,грижите за нея са невъзможно скъпи.Анабел Макафи...Малката сестра белязана до края на дните си със спомените за случилото се,обременена от толкова малка да се грижи за сестра си работи от 16 годишна.Крадла,лъжкиня и развалина,лицето й е като закачено на стената на всеки възможен бардак.Унищожавайки достойнството,бъдещето и шансовете си за каквото и да е било Анабел жертва всичко в името на останалото й семейство.Ронейки горчиви сълзи всяка нощ тя продължава да се бори.Всеки ден и час...А някой от нас плачат,защото не могат да си купят новият Айфон....В какъв свят живеем?Свят в който нищо истинско,никога не ни е докоснало?
John Young- Bad ass admin
- Posts : 722
Join date : 2014-01-12
Re: Готови герои.
![Готови герои. Large](https://2img.net/h/data1.whicdn.com/images/63043743/large.gif)
Препоръчителен лик:
Graham Rogers
Име*:Даниел Клейтън
Години*:22
Раса*: Утрешен човек- предател
Външен вид:Руса коса,сини очи.Типичните за неговата фамилия.Попраква,за тези които не познава.Кожата му е бледа,което му дава малко болнав вид.Висок и строен,той не е нито прекалено слаб,нито прекалено дебел.Всъщност беше в идеалните размери,за възрастта и структурата си,не че не можеше да бъде по-едър.
Характер*:Може би бихме могли да кажем,че Дани е..Сладур.Не говорим само за външност...Просто е от части добър..Не винаги,но пред повечето хора.Умее да носи маска...Негов плюс и минус.Придобил това качество в сиропиталищата той не знаеше кой е всъщност.Не можеше да открие себе си,колкото и да се търсеше.Винаги бе усещал,че нещо му липсва.Не знаеше какво е то,но просто това нещо бе важно за него.Искаше го,не като някаква сексуална потребност.Бога ми не...По-скоро като жизнено важна за живота функция.Тази липса с времето го бе превърнала в...Бездушен гадняр...Животът го бе зашлевил от таква ранна възраст,че...Ами характера му бе хибрид с много способности,но една способност му липсваше...Да бъде искрен,честен и да споделя истината.Градеше всичко на лъжи,живееше чрез лъжи..Те го крепяха..
История*:Лошият късмет го бе следвал от самото раждане..Може би защото бе роден в неподходящо време,може би защото не познаваше родителите си или защото бе израстнал в приют... Даниел просто нямаше никакъв късмет.Подмятаха го в домовете за деца,сякаш не бе живо същество,а просто една кукла на конци.Той не беше нищо.Просто едно хърбаво хлапе,чието мнение не трябваше да се зачита.Та той нямаше мнение за тези хора.Изверги,които само се гавреха с него...Като започнем от връстниците му и приключим с извратените монахини..Защото повярвайте ми тези жени бяха всичко друго,но не и светици.Клейтън бе научен на много неща..Като как да носи на бой,как да държи езика си зад зъбите и как..Ами да гладува много дълго време,а също и да прекарва още по-дълго време на тъмни и мрачни места...А тези местта определено не носеха нищо хубаво...Монахините често казваха,че тъмното не е нищо страшно,но бъркаха.Нощта,когато началото на "успешната" кариера на Дани започнаха бе преди две години.Писъците прозвучаха в манастира и Даниел изскочи от банята,за да разбере какво става.
-Пресвета Майко Божия!-една от монахините мина покрай него кръстейки се.Той се огледа,а кожата му настръхна.Господи... Нима това беше истина? Едно от момичетата сякаш се бореше със самата себе си, бе почервеняла и всеки момент щеше да избухне.
-Мразя ви, мразя всички ви!- в този момент тя се хвърли към една от монахините и замахна с ръка, в която проблесна нож.
-Не!- Дани никога не е бил изверг... И сега го доказа, вдигнал ръка, за да спре момичето той я бе запратил в другия край на коридора. Очите му се разшириха и той погледна към дланта си.. Какво по дяволите?
-Демон!-изпищя монахинята, която бе спасил,а Даниел поклати глава. Той не бе сторил нищо... Защо?!
От тогава до преди година и половина той бе скитник, бездомник... Нищо! Не знаеше кой е или какво е. Не знаеше за трите Т, не знаеше за Ултра и не искаше.. Докато Ултра не разбра за него. Деня в който срещна агентите бе най-лошият и най-добрия.. Зависи как гледате на нещата.
-Мразя ви, мразя всички ви!- в този момент тя се хвърли към една от монахините и замахна с ръка, в която проблесна нож.
-Не!- Дани никога не е бил изверг... И сега го доказа, вдигнал ръка, за да спре момичето той я бе запратил в другия край на коридора. Очите му се разшириха и той погледна към дланта си.. Какво по дяволите?
-Демон!-изпищя монахинята, която бе спасил,а Даниел поклати глава. Той не бе сторил нищо... Защо?!
От тогава до преди година и половина той бе скитник, бездомник... Нищо! Не знаеше кой е или какво е. Не знаеше за трите Т, не знаеше за Ултра и не искаше.. Докато Ултра не разбра за него. Деня в който срещна агентите бе най-лошият и най-добрия.. Зависи как гледате на нещата.
Допълнителна информация:Кара мотор Дукати,който си открадна съвсем честно.
John Young- Bad ass admin
- Posts : 722
Join date : 2014-01-12
Re: Готови герои.
sociopath.
CHRISTOPHER MAYFIELD. 27. TOMORROW PEOPLE. fc; Daniel Gillies
/лика и името подлежат на промяна^/
Стъпките му тихо, но същевременно и забързано се носеха по мраморния коридор в Ултра, насочващ го именно към кабинета на Джедекая.
Кристофър не беше от онези, които се проваляха, не че искаше да зарадва 'шефа', просто мнението му за провалите бе, че принадлежат на слабите. Нима сега той беше слаб? Нима щеше да се предаде, да го убият ? Или по - лошо, да му вземат силите? Не, той не можеше да позволи това да стане и въпреки, че знаеше как да се измъкне от ситуацията и да остане да работи за Ултра, той не би използвал факта, че бе брат на сестрата на шефа - Морган. Естествено разбереше ли се за нея, щеше да се разбере и всичко за 'скъпоценния му шеф', но той бе далеч от мисълта с изнудването, макар че едва ли щеше да е най - ужасното нещо, което е правил, но отново...щеше да се прояви като слаб, това беше недопустимо. По - скоро би приел смъртта си, бе приел да остане без сили, но никога не би приел да свали гард, да покаже слабост пред онези, които искаха именно това.
Финалните крачки към металната врата, зад която щеше да се реши съдбата му. Нормален човек, щеше да ги вземе толкова бавно, да остане пред вратата давайки си няколко секунди да помисли, но Мейфийлд вместо да забави крачка,я забърза. "Да приключваме вече" мина през в момента толкова бистрия му ум. Ако си го биваше в нещо това бе запазването на самообладание, изглеждаше толкова хладнокръвен в момента. Имаше някаква дива нотка в цялото това спокойствие което изразяваше лицето му. Не показваше страх, даже напротив, изглеждаше все едно се надсмива на страха, все едно го кани да дойде в съзнанието му, за да може да го разпокъса и да се отърве от него завинаги.
Натисна металната дръжка и влезе в кабинета, където бе посрещнат от оръжие на стъкленото бюро и обърнат с гръб към него кожен стол.
- Знаеш ли защо те повиках тук Кристофър? - гласът на Джедекая звучеше така сякаш щеше да се наслаждава на всеки един куршум с който успееше да надупчи тялото на Мейфийлд.
- Не бързай да се наслаждаваш, задник, знаеш че аз също като теб мога да убивам. - устните му трепнаха в самодоволна усмивка, а успявайки да прочете мислите на потенциалният си бъдещ убиец, това подобие на усмивка се разтегна още повече. Определено беше социопат, макар и вида му да заблуждаваше мнозина, той беше извратен, по някакъв хубав и не сексуален начин. Имаше съзнанието на убиец, въпреки че природата го бе създала така, че да не може да убива, за щастие тогава се появили Ултра, създавайки едно наистина садистично и извратено копеле, каквото бе Мейфийлд.
- Учудвам се как не блокирал силите ми все още, годините си казват думата Джедекая. - Крис се приближи към бюрото взимайки пистолета в ръка и обръщайки рязко стола на 'противника' си, виждайки всъщност какъв жалък плужек седеше там. Нима той, това същество криейки се зад корпорацията си, плашеше толкова много хора? Толкова много еволюирали, сега без оръжието си той беше нищо. Едно нищожество не можещо да се защити.
- Не заслужаваш и една секунда повече, да живееш, но Морган вижда нещо в теб и те обича...предполагам все още няма да те убивам. - смехът ме изкънтя из стаята, като Кристофър обърна гръб на събеседника си готов да се телепортира и да напусне целият този цирк.
- Знаеш ли, ти не си тръгваш защото можеш, а защото аз те пускам! - извика Джедекая и докато Мейфийлд се телепортираше, той изстреля няколко куршума, но нито един от тях не бе насочен към Кристофър.
Camille.- Bad ass admin
- Posts : 506
Join date : 2014-01-13
Re: Готови герои.
Camille. wrote: Аз?sociopath.
CHRISTOPHER MAYFIELD. 27. TOMORROW PEOPLE. fc; Daniel Gillies
/лика и името подлежат на промяна^/
Стъпките му тихо, но същевременно и забързано се носеха по мраморния коридор в Ултра, насочващ го именно към кабинета на Джедекая.
Кристофър не беше от онези, които се проваляха, не че искаше да зарадва 'шефа', просто мнението му за провалите бе, че принадлежат на слабите. Нима сега той беше слаб? Нима щеше да се предаде, да го убият ? Или по - лошо, да му вземат силите? Не, той не можеше да позволи това да стане и въпреки, че знаеше как да се измъкне от ситуацията и да остане да работи за Ултра, той не би използвал факта, че бе брат на сестрата на шефа - Морган. Естествено разбереше ли се за нея, щеше да се разбере и всичко за 'скъпоценния му шеф', но той бе далеч от мисълта с изнудването, макар че едва ли щеше да е най - ужасното нещо, което е правил, но отново...щеше да се прояви като слаб, това беше недопустимо. По - скоро би приел смъртта си, бе приел да остане без сили, но никога не би приел да свали гард, да покаже слабост пред онези, които искаха именно това.
Финалните крачки към металната врата, зад която щеше да се реши съдбата му. Нормален човек, щеше да ги вземе толкова бавно, да остане пред вратата давайки си няколко секунди да помисли, но Мейфийлд вместо да забави крачка,я забърза. "Да приключваме вече" мина през в момента толкова бистрия му ум. Ако си го биваше в нещо това бе запазването на самообладание, изглеждаше толкова хладнокръвен в момента. Имаше някаква дива нотка в цялото това спокойствие което изразяваше лицето му. Не показваше страх, даже напротив, изглеждаше все едно се надсмива на страха, все едно го кани да дойде в съзнанието му, за да може да го разпокъса и да се отърве от него завинаги.
Натисна металната дръжка и влезе в кабинета, където бе посрещнат от оръжие на стъкленото бюро и обърнат с гръб към него кожен стол.
- Знаеш ли защо те повиках тук Кристофър? - гласът на Джедекая звучеше така сякаш щеше да се наслаждава на всеки един куршум с който успееше да надупчи тялото на Мейфийлд.
- Не бързай да се наслаждаваш, задник, знаеш че аз също като теб мога да убивам. - устните му трепнаха в самодоволна усмивка, а успявайки да прочете мислите на потенциалният си бъдещ убиец, това подобие на усмивка се разтегна още повече. Определено беше социопат, макар и вида му да заблуждаваше мнозина, той беше извратен, по някакъв хубав и не сексуален начин. Имаше съзнанието на убиец, въпреки че природата го бе създала така, че да не може да убива, за щастие тогава се появили Ултра, създавайки едно наистина садистично и извратено копеле, каквото бе Мейфийлд.
- Учудвам се как не блокирал силите ми все още, годините си казват думата Джедекая. - Крис се приближи към бюрото взимайки пистолета в ръка и обръщайки рязко стола на 'противника' си, виждайки всъщност какъв жалък плужек седеше там. Нима той, това същество криейки се зад корпорацията си, плашеше толкова много хора? Толкова много еволюирали, сега без оръжието си той беше нищо. Едно нищожество не можещо да се защити.
- Не заслужаваш и една секунда повече, да живееш, но Морган вижда нещо в теб и те обича...предполагам все още няма да те убивам. - смехът ме изкънтя из стаята, като Кристофър обърна гръб на събеседника си готов да се телепортира и да напусне целият този цирк.
- Знаеш ли, ти не си тръгваш защото можеш, а защото аз те пускам! - извика Джедекая и докато Мейфийлд се телепортираше, той изстреля няколко куршума, но нито един от тях не бе насочен към Кристофър.
Christopher.- Posts : 42
Join date : 2014-02-01
Re: Готови герои.
сега ще те добавя в групата ^
Camille.- Bad ass admin
- Posts : 506
Join date : 2014-01-13
Re: Готови герои.
don't play with guns, cuz i'm a gun player
Студ, той цареше и извираше наоколо, но определено не беше просто студеното време. Студа извираше от погледа на Клара, който бе заменян единствено от яростта, която от време на време стопяваше леда в очите и', но пък и придаваше доста зверски вид, но това може би беше добре имайки предвид работата и', за която никой не я взимаше на сериозно имайки се предвид миловидния и' вид. Но това бяха предимства, тя ценеше и се стараеше да запази тази миловидност, но сега нямаше нищо мило в нея. Силите и' бяха изцедени от тялото, беше изтощена, вече нямаше сили да се напрегне да отговори на мъжа срещу нея, който и' крещеше на руски.
- Не знам. - повтаряше тя на всеки един от въпросите на руснака, въпреки че въжетата около ръцете и' бяха толкова стегнати, че се чудеше как все още е жива, как притока на кръв не е спрял до толкова, че да умре. Но тя беше оцеляваща, бе преминала през ада и в момента отново се намираше в него и отново щеше да оцелее.
Три години по - рано::
- Давай, Клара.Натисни спусъка, не бъди страхливка. Натисни го или ще убия и двама ви. - треперещата и' не беше способна да дръпне спусъка, не и когато пред нея седеше голямата и' любов, но той знаеше прекалено много за семейния бизнес, именно защото тя му беше разкрила всичко, не искаше да има тайни между тях и сега си понасяше наказанието. Трябваше да го убие. Сълзите се стичаха по лицето и', не беше способна да го направи, не искаше да го загуби, но не искаше и да последва съдбата му.
- Хайде, момиче. Натисни проклетия спусък, стига си хленчила, стегни се. - Баща и' бе строг, беше толкова отдавна в бизнеса с убийствата, че не бе останала капка милост или човечност в него. Дори докато убеждаваше дъщеря си да убие приятеля си, той я дърпаше за косата и удряше по тялото. Стимулация - това бе за него. Наказание и обучение, щеше да мине и двете с това убийство, но тя искаше да е различна, искаше различен живот. И все пак важното беше, че иска живот, искаше да продължи да живее и в момент на смелост тя дръпна спусъка, убивайки единственият човек на който му пукаше за нея.
Един куршум в гърдите и приключи живота на този, който искаше да я спаси, сега неговата кръв бе навсякъде по нея. Имаше пръски по дрехите, косата, но това не я интересуваше в момента, защото бе придобила много важно чувство - хладнокръвие.
*present days*
- Къде е ? - руснакът отново заговори към Клара, след което юмрукът му намери лицето и'. Блондинката изплю доста кръв, но въпреки всичко го приветства сякаш е нисше същество, почна да се смее подигравателно.
- Върви по дяволите! - изкрещя на своя похитител, усещайки че въжетата около китките и' се бяха отхлабили малко, но напълно достатъчно, че при следващото му доближаване да може да го ритне в слабините, за да може руснакът да падне и тя да се опита да вземе джобният му нож, с който и бе направил доста рани по бедрата и ръцете. И точно това направи Фрей, като в следващият момент се намери бягаща, искаше да избяга от този склад, от този град. Възможно най - далече.
Clara Fray | 21 | betrayers | fc; Freya Mavor / ликът подлежи на промяна/
Който вземе героинята да се знае, че е имала връзка с героят ми и се е опитала да го убие, той иска да и' отмъсти, но в последствие пак ще се съберат /който иска да я вземе - подробности на лс относно това хд/
изисквания::
+да пише сносни постове
+да е редовна
Daniel.- Posts : 15
Join date : 2014-01-25
Re: Готови герои.
само да ми кажеш дали да сменям името ти и ако да на какво да го сменя
Camille.- Bad ass admin
- Posts : 506
Join date : 2014-01-13
Re: Готови герои.
За мен е без значение, но като че ли е по-добре да се смени на Clara;
Clara;- Posts : 16
Join date : 2014-02-09
Re: Готови герои.
готова си. приятно прекарване във форума
Camille.- Bad ass admin
- Posts : 506
Join date : 2014-01-13
Tomorrow People :: Герой :: Досиета
Page 1 of 1
Permissions in this forum:
You cannot reply to topics in this forum
|
|
» Irena Salmon
» Търся си половинка, fwb & бивши
» Търся си другарче за гиф рп
» Може би вълкът е влюбен в луната и всеки месец плаче за любов, която никога няма да достигне...
» Another girl with severe past which made her to be a bitch (Rebekah M.)
» CHRISTOPHER&CAMILLE.
» Гората
» Търся си друграче за минало или бъдеще